Л. А.  Рибалко-Рак, к.е.н., доцент
В.Д. Кірсей, магістрант  
М.С. Полещук, магістрант
ВНЗ Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі»

СТРАТЕГІЧНЕ УПРАВЛІННЯ В СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНИХ СИСТЕМАХ: ГЕНЕЗИС ТА СЬОГОДЕННЯ

В умовах сьогодення стратегічне управління визначається як комплекс стратегічних управлінських рішень, які спрямовані на довгостроковий розвиток соціально-економічної систем; як система цілеспрямованих заходів, які забезпечують оперативне реагування суб’єкта управління на зміни зовнішнього середовища, що може супроводжуватися необхідністю перегляду цілей та вибору нового напряму розвитку системи.
Значний внесок у розвиток теорії і практики стратегічного управління зробили І. Ансофф, П. Друкер, Г. Мінцберг, М. Портер [9].
М. Портером трактує категорію стратегія як створення унікальної й вигідної позиції, що передбачає певний набір видів діяльності, і стверджує, що за умови існування лише однієї ідеальної позиції, не було б жодної потреби у стратегії [4, с.27]. 
Г. Мінцберг досліджую категорію стратегії багатоаспектно: стратегія як план – система послідовних дій; стратегія як позиція – визначення положення підприємства в зовнішньому середовищі і щодо своїх головних конкурентів; стратегія як «прийом»; стратегія як принцип поведінки; стратегія як перспектива [7, с.17].
Як набір правил для прийняття рішень, якими підприємство керується у своїй діяльності ідентифікує стратегію І. Ансофф. Вчений вказує на існування правил організації стратегічного управління: правила, що застосовуються для оцінки результатів діяльності підприємства в умовах сьогодення та у перспективі; правила, за якими формуються відносини підприємства з його зовнішнім середовищем і які визначають які види продукції і технології воно буде розробляти, куди та кому буде збувати свою вироблену продукцію, яким чином домагатися переваги над конкурентами; правила, за якими встановлюються відносини і процедури всередині підприємства – організаційні концепції; правила, за якими підприємство веде свою повсякденну діяльність (оперативні прийоми) [1, с.41].
П. Друкером зосереджував увагу на аналізі співвідношення стратегічного управління та управління за цілями. Вчений дійшов висновку про необхідність розмежовувати ці поняття, осільки сучасні уявлення менеджменту та його методи розповсюджуються на всі структури суспільства та забезпечують стійке існування і розвиток в умовах нестабільності, мінливості не лише ринкового середовища, але й некомерційної діяльності в соціальній і науковій сферах суспільства [10].
Відповідно до концепції Т. Пітерса та Р. Уотермана, функціональна цінність стратегічного управління зводиться до здатності керівника здійснювати інноваційну діяльність через такі методи управління як стиль управління, якість персоналу, організаційна культура [11].
За результатами вище викладеного, можливо стверджувати про незаперечні переваги стратегічного управління, а саме: соціально-економічна система може звести до мінімуму негативні наслідки впливу фактора невизначеності майбутнього і має змогу постійно досліджувати чинники зовнішнього середовища, які викликають зміни, і відповідно пристосуватися до них;  суб’єкт управління соціально-економічною системою може отримати необхідну базу для прийняття стратегічних, оперативних і тактичних; соціально-економічна система стає більш керованою через можливість порівнювати досягнуті результати із поставленими цілями, конкретизованими у вигляді планових завдань.
Постійне прагнення суб’єктів управління соціально-економічними системами вирішувати проблеми розвитку потребує застосування методів та моделей стратегічного управління, що засновані на різноманітних підходах, і будуть предметом подальших наукових пошуків.

Список використаних джерел
1.	Ансофф И. Стратегическое управление: сокр. пер. с англ.; под ред. Л. И. Евенко. М.: Экономика, 1989. 519 с.
2.	Друкер П. Практика менеджмента. М.: Просвещение, 2000. 711 с. 
3.	Минцберг Г., Альстрэнд Б., Лэмпел Дж. Школы стратегий. СП-б: Издательство Питер, 2000. 336 с.
4.	Портер М. Е. Конкуренция. М.: Вильямс, 2001. 495 с .
5.	The Rise and Fall of Strategic Planning: Reconceiving Roles for Planning, Plans, Planners. Free press: N. Y., 2004. 125 p.