ФОРМУВАННЯ ПОРТФЕЛЯ ОБ`ЄКТІВ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ ЯК ЗАПОРУКА КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНОСТІ ПІДПРИЄМСТВА

К.е.н., доц. Гусаковська Т.О., к.е.н., доц. Рибалко-Рак Л.А.
ВНЗ Укоопспілки «Полтавський університет економіки і торгівлі»

На сьогоднішній день позиції українських промислових виробників на світовому ринку є досить слабкими. Це пояснюється у значній мірі зниженням частки передових інноваційних технологій та конструктивних розробок,  власниками яких є вітчизняні підприємства. Інновації, що їх впроваджують на українських підприємствах, є значною мірою  використанням «запозичених» зарубіжних технологій, які часто є застарілими. При цьому передові розробки вітчизняних винахідників досить часто не знаходять належного застосування.
Поясненням ситуації що склалася, на наш погляд, є те, що без достатньої уваги на вітчизняних підприємствах залишаються проблеми ефективного управління створенням інтелектуальних продуктів, формування та використання портфеля виключних прав на об’єкти інтелектуальної власності (ОІВ).
Дослідження проблем використання об’єктів інтелектуальної власності з методологічних позицій показало необхідність створення методичного апарату для ефективного управління формуванням портфеля ОІВ. Можна виділити наступні проблеми, що виникають у процесі управління створенням інтелектуальних продуктів та формування портфеля ОІВ: 
•	високий ступінь невизначеності  складу і структури пошукових та дослідницьких робіт, направлених на створення перспективних зразків продукції;
•	складність у визначенні основних параметрів очікуваних результатів проектування;
•	суб’єктивний характер оцінки та контролю проміжних результатів науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт.
Проблеми розуміння сутності інструменту виключних прав тісно пов’язані з питаннями формування та використання портфеля об’єктів інтелектуальної власності. Існує декілька методичних підходів до формування портфеля ОІВ [1,2]. Перший підхід враховує той факт, що інвестування науково-дослідницьких розробок  значні інвестори будуть здійснювати у більшості випадків при наявності у виконавця портфеля виключних прав, отриманого в ході НДДКР. В цьому випадку інвестиційні ризики будуть мінімізовані. Другий підхід пов’язаний з можливістю регулювання великих секторів ринку наукоємної продукції за допомогою інструменту виключних прав. В цьому випадку отримання портфеля виключних прав може бути пов’язано з необхідністю найбільш повного захисту сектору ринку наукоємної продукції, що контролюється, та максимального впливу на конкуруючі фірми, що працюють у близьких секторах цього ринку.
 Підприємство, що володіє своєрідним контрольним пакетом виключних прав використання тих чи інших наукоємних технологій на ринку, може претендувати на монопольне право роботи в даному секторі ринку. При цьому антимонопольне законодавство не матиме значного впливу на цілеспрямовану роботу цього підприємства по отриманню надприбутків. Підприємство, що контролює сектор ринку наукоємної продукції, захищає фактично не тільки цей сектор, а й інвестиції у виробництво та технологію продажу.
Тому можна стверджувати, що портфель об’єктів інтелектуальної власності підприємства повинен знижувати ризик інвестування науково-дослідних робіт, створення нових продуктів, технологій та їх впровадження на підприємстві. У випадку порушення виключних прав інтелектуальної власності порушник повинен повернути власнику виключних прав суму втраченої вигоди і тим самим підтримати високу дохідність інвестицій.
Враховуючи той факт, що портфель інтелектуальної власності – це пакет патентів та охоронних  документів, які захищають певний сектор,  в рамках якого створено інтелектуальний продукт, можна говорити про портфель науково-технічних продуктів, що формують науково-технічний потенціал підприємства. У зв’язку з цим необхідно проаналізувати всі аспекти створеного інтелектуального продукту, які в тій чи іншій мірі можуть бути джерелом конкурентних переваг на певному секторі ринку. Слід звернути увагу, що проведення аналізу створюваних науково-технічних продуктів та структурування їх ознак необхідне на всіх етапах діяльності, пов’язаної зі створенням та комерційною реалізацією нової продукції та технологій: НДР, ДКР, виробництва, технології продаж та формування ринку. Цей технологічний ланцюг виходу нової продукції на ринок дозволяє сформувати портфель ОІВ, що дозволить забезпечити підприємству провідні позиції на ринку.
Ряд вітчизняних та зарубіжних дослідників виділяють  наступні підходи до формування портфеля об’єктів інтелектуальної власності [1-4]:
•	конструкційний і функціональний підходи до створюваної наукоємної продукції (конструкційний підхід пов'язаний з особливостями конструкції виробу, тобто з об'єктами, що відносяться до пристроїв, а функціональний підхід - з виконанням дій над матеріальними об'єктами, тобто з об'єктами, що відносяться до способу);
•	технологічний підхід (пов'язаний з особливостями виробництва наукомісткої товарної продукції); в обов'язковому порядку розглядається необхідність патентного захисту технологічного устаткування, тобто об'єктів, що відносяться до пристроїв , а також способів виготовлення або виробництва тих або інших вузлів, що входять до його складу;
•	підхід, пов'язаний з реалізацією обраної технології продаж на товарному ринку;
•	підхід до формування і монополізації великого сектора товарного ринку (з позиції технології продаж і формування сектора ринку пов'язаний з необхідністю створення підприємства з виразним фірмовим найменуванням і з захистом наукоємної товарної продукції товарними знаками, а в ряді випадків - і місць походження товару).
З урахуванням викладених підходів формування портфеля інтелектуальної власності підприємства проходить наступні етапи:
•	визначення сукупності науково-технічних областей, що охоплюються  в тій чи іншій мірі у технологічному циклі створення нових продуктів та технологій на даному підприємстві та можуть забезпечити йому конкурентні позиції на певних секторах ринку;
•	виділення області перетину науково-технічних напрямків, що дублюються при створенні різних продуктів;
•	оптимізація пакетів патентів, що формуються, у рамках спільного портфеля об’єктів інтелектуальної власності з метою мінімізації числа патентів, що не будуть належним чином використані для досягнення певних економічних результатів;
•	розробка загальної стратегії формування портфеля об’єктів інтелектуальної власності, основне призначення якої - монополізувати ряд конкурентноздатних науково-технічних напрямків на ринку;
•	формування портфеля об’єктів інтелектуальної власності у рамках розробленої науково-технічної стратегії.
Підсумовуючи вищесказане, можна зробити висновок про те, що ефективне управління портфелем об’єктів інтелектуальної власності повинно містити в собі механізми формування портфеля ОІВ з урахуванням всього технологічного циклу створення наукоємної продукції.
Напрямками усунення проблемних областей у сфері використання інструменту виключних прав, на нашу думку, є розробка організаційно-економічних механізмів формування і використання об’єктів інтелектуальної власності як складової системи управління інтелектуальною власністю підприємства, а також розробка і реалізація ефективної патентної політики, що включає наступні напрямки:
•	в основі патентної політики підприємства повинні лежати методичні та організаційно-технічні заходи, що дозволяють забезпечити захист сектора ринку, на який орієнтоване дане підприємство;
•	підприємство повинно забезпечити комплекс заходів щодо мотивації винахідницької активності працівників, а також впровадження нових технологій та продуктів у діяльність підприємства;
•	підприємство повинно мати у своєму штаті працівників, що  володіють знаннями у галузі забезпечення правової охорони, захисту,  а також економічної оцінки комерційного потенціалу інтелектуальних продуктів для формування портфелів об’єктів інтелектуальної власності, що забезпечать конкурентні переваги підприємству у заданому секторі ринку;
•	основну увагу при формуванні науково-технічних напрямків і відповідних їм портфелів об’єктів інтелектуальної власності необхідно приділити технічним рішенням, що дозволяють підвищити конкурентноздатність продукції (енергозбереженню, зниженню матеріалоємності, трудоємності, підвищенню якості, технологічності,  поліпшенню технічних характеристик, розширенню функціональних можливостей і т.д.);
•	портфелі об’єктів інтелектуальної власності повинні захищати продукцію, що може надійти на товарні ринки в максимально короткі терміни і яка потребує мінімальних капіталовкладень;
•	патентна політика підприємства повинна будуватися на взаємному фінансовому інтересі між винахідником і підприємством;
•	підприємство повинне проводити цілеспрямовану політику щодо захисту прав розробника інтелектуальної власності (винахідника);
•	при порушенні виключних авторських прав і прав патентовласника підприємство зобов'язане здійснювати заходи щодо їх захисту;
•	для забезпечення ефективного контролю великих секторів товарного ринку і здійснення заходів щодо їхньої демонополізації (у зв'язку з засиллям на них транснаціональних корпорацій) може бути рекомендоване створення об'єднаних портфелів патентів, що захищають інтереси групи підприємств українських виробників (корпорацій, промислово-фінансових груп і т.д.).

Література: 1. Лукичева Л.И. Внутрифирменное управление интеллектуальными активами / Л.И. Лукичева, Д.Н. Егорычев.– М.: ООО «Омега-Л», 2004.–192 с. 2. Борисюк І. О. Управління об’єктами інтелектуальної власності авіабудівних підприємств : автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. ек. наук : спец. 08.00.04 "Економіка та управління підприємствами (за видами економічної діяльності)" / Борисюк Ірина Олександрівна – Київ, 2010. – 23 с. 3. Зинов В.Г.   Управление   интеллектуальной  собственностью  / В.Г. Зинов. – М.: Дело, 2003. – 512 с. 4. Трансфер технологий : монография / П. Г. Перерва [и др.] ; ред. П. Г. Перерва, Д. Коциски. – Харьков ; Мишкольц : НТУ "ХПИ" ; Мишкольцский ун-т, 2012. – 599 с.